![](/images/2020/08/colaboracions/tolo_alzina_cunill.jpg)
Reflexions de Tolo Alzina al voltant del llibre "LA MALALTIA COM A CAMÍ" de Thorwald Dethlefsen i Rüdiger Dahlke
Han passat diversos mesos des que es va iniciar el tema de l'COVID19, ha vingut per quedar-se amb nosaltres, per canviar-nos la vida, perquè prenguem consciència de la vulnerabilitat i relativitat de la vida, potser per millorar com a persones, i intentar fer millor la vida de les altres persones i el nostre entorn, qui sap ..... el temps ens ho dirà.
Passats aquests mesos de confinament, de lluites, acusacions creuades, incertesa i pors, m'agradaria compartir amb vosaltres una petita reflexió que en el seu dia van fer Thorwald Dethlefsen i Rüdiger Dahlke a través del seu llibre "LA MALALTIA COM A CAMÍ".
Per als que coneixeu la Teoria Gaia de James Lovelock, la Terra és un Ésser Viu és un tot, i, nosaltres formem part d'aquest Ésser, encara que fins ara haguem jugat a ser Déus, de vegades sospito que la pandèmia som nosaltres els humans, per aquesta agressió constant que hem tingut cap a la nostra Mare Terra, ens hem separat d'ella, encara formem part d'ella, i, som indissociables, no podem viure sense ella, però, potser ella sí, així que és moment de canviar el rumb dels esdeveniments i apostar per una nova humanitat, canviar el sistema de competició pel sistema de cooperació.
I ja sense més dilació, us passo a transcriure part de el text comentat, ho vaig a dividir en diversos fragments perquè es faci més suportable, i, us doni espai per a la reflexió.
"Per comprendre el càncer cal dominar el pensament analògic. Hem de prendre consciència de la circumstància que tot el que nosaltres percebem o definim com a unitat (una unitat entre unitats) és, d'una banda, part d'una unitat major, i, d'altra banda, està composta per moltes altres unitats.
Per exemple, un bosc (com a unitat definida) és, d'una banda, part d'una unitat major, "paisatge", i, de l'altra, està compost per molts arbres (unitats menors). El mateix pot dir-se d ' "un arbre". És part de bosc i, al seu torn, es compon de tronc, arrels i copes. El tronc és a l'arbre el que l'arbre és a el bosc o el bosc a l'paisatge.
Un ésser humà és part de la humanitat i està compost d'òrgans, que al seu torn, es componen de moltes cèl·lules. La humanitat espera de l'individu que es comporti de la manera més adequada per al desenvolupament i supervivència de l'espècie.
L'ésser humà espera dels seus òrgans que funcionin de la millor manera per assegurar la seva supervivència. L'òrgan espera de les seves cèl·lules que compleixin amb la seva comesa tal com exigeix la supervivència de l'òrgan.
En aquesta jerarquia que encara podria prolongar cap a un i cap a un altre costat, cada unitat individual (cèl·lula, òrgan, individu) està sempre en conflicte entre la vida pròpia personal i la supeditació als interessos de la unitat superior. Cada organització complexa (humanitat, estat, òrgan) es basa per al seu bon funcionament en què la majoria de les parts se sotmeten a la idea comuna i la serveixin. Normalment, tot sistema suporta la separació d'alguns dels seus membres sense perill per a la totalitat. Però hi ha un límit i, si aquest és superat, el conjunt corre perill.
Un Estat pot apartar uns quants ciutadans que no treballin, que tinguin un comportament antisocial o que combatin a l'Estat. Però, quan aquest grup que no s'identifica amb els objectius de l'estat creix i aconsegueix una magnitud determinada, constitueix un perill pel tot i, si arriba a aconseguir la superioritat, pot posar en perill l'existència de el tot.
Per descomptat, l'Estat tractarà durant molt de temps de protegir-se aquest creixement i de defensar la seva pròpia existència, però quan aquests intents fracassin la seva caiguda és segura. La millor política consisteix en atraure els grups de ciutadans dissidents als objectius de el bé comú, proporcionant-bons incentius. A la llarga, la repressió violenta o l'expulsió gairebé mai tenen èxit sinó que afavoreixen el caos. Des del punt de vista de l'Estat, les forces opositores són enemics perillosos que no tenen més objectiu que destruir l'ordre i propagar el caos.
Aquesta visió és correcta, però només des d'aquest punt de vista. Si preguntéssim als insurgents sentiríem altres arguments no menys correctes, des del seu punt de vista. La veritat és que ells no s'identifiquen amb els objectius i conceptes del seu Estat sinó que propugnen les seves pròpies idees i interessos que volen veure realitzats. L'Estat vol obediència i els grups volen llibertat per realitzar les seves pròpies idees. Es pot comprendre a uns i altres, però no és fàcil donar gust a tots dos a el mateix temps sense fer sacrificis.
No es tracta aquí de desenvolupar teories ni d'exposar creences socio-polítiques sinó de descriure el procés de el càncer en un altre pla, per tal d'eixamplar una mica l'angle des del que sol contemplar-se. El càncer no és un fet aïllat que es presenta únicament sota les formes així denominades sinó un procés molt diferenciat i intel·ligent que hauria d'ocupar els éssers humans en tots els plans. En gairebé totes les altres malalties sentim com el cos combat, amb les mesures adequades, una anomalia que amenaça la seva funció. Si ho aconsegueix, parlem de curació (que pot ser completa o no). Si no ho aconsegueix i sucumbeix en l'intent és és la mort ".
Bé, de moment, aquí ho deixo, continuarà la setmana que ve, fins llavors, us envio una forta abraçada, una salutació afectuosa i molt cor
Tolo Alzina